I slutningen af det 20. århundrede holdt jeg op med at være menneske.
Det er ikke nødvendigvis en dårlig ting. Det er bare en ting.
Jeg vågner, jeg skriver, jeg spiser, jeg skriver, jeg ser fjernsyn.
Det er min 20.000. dag på jorden.
Som regel føler jeg mig som en kannibal.
En tegneseriekannibal med store læber og sjovt hår og en knogle i næsen.
Altid på udkig efter en, der skal koges i den sorte gryde.
Min kone Susie ved det -
- for som regel er det hende, der bliver kogt.
Vi har en aftale.
En pagt, hvor ethvert helligt og hemmeligt øjeblik -
- mellem mand og hustru bliver kannibaliseret -
- og tygget og fordøjet og spyttet ud igen som en sang.
Punkteret og forvrænget -
- og uhyrligt.
Som regel skriver jeg. Af og til sidder jeg og taster løs i døgndrift.
Stopper jeg nogensinde længe nok til at spørge mig selv, hvad jeg laver?
Eller hvorfor?
Jeg kan ikke svare på det. Jeg ved det ikke.
Jeg skaber en verden. En verden fuld af uhyrer -
- og helte og slyngler.
Det er en absurd, vanvittig og voldelig verden -
- hvor mennesker raver rasende rundt, og Gud eksisterer.
Og jo mere, jeg skriver, desto mere detaljeret bliver den verden.
Og alle de figurer, der lever eller dør eller bare forsvinder -
- er bare skæve udgaver af mig selv.
For mig begynder det alt sammen herinde på den mindst mulige måde...
Kan du lave et beat til det? Kan du lave et beat til...
Jeg vil bare lige minde dig om din aftale med Darian.
Du skal nok også lige kigge ind forbi arkivet i eftermiddag.
De skal tjekke noget med dig.
Jeg sms'er Darians adresse. Sig til, hvis der ellers er noget.
Og når jeg kommer ud af den verden -
- bliver jeg altid skræmt af den såkaldte virkelige verden.
Og jeg spiser, og jeg ser fjernsyn, og jeg leger med ungerne -
- og jeg piner min hustru, og jeg indsamler erfaringer -
- og så tager jeg tilbage.
Arbejdede vi på den i går?
Du spillede det der og sang. Det lød virkelig godt.
Ja, vi havde et eller andet, ikke? Cool.
Gad vide, hvad det var... Sådan har jeg det konstant for tiden.
Steder vælger dig.
De kan tage bo i dig, om du vil det eller ej.
Jeg plejede at tage ned til Brighton for år tilbage.
Det var altid koldt, og det regnede altid.
Iskolde vinde blæste gennem gaderne, så man frøs helt ind i knoglerne.
Men man må kaste anker et eller andet sted, og her er jeg så.
Brighton og alt dens vejr er blevet mit hjem, og om jeg vil det eller ej -
- så har den tvunget sig vej ind i mine sange.
Vil du vide, hvordan man skriver en sang?
Sangskrivning handler om modsætninger. Modsætninger er nøglen.
Sæt to uforenelige billeder ved siden af hinanden og se det slå gnister.
Ligesom at lukke et lille barn ind i det samme værelse som...
En mongolsk psykopat eller noget i den stil.
Og så læne sig tilbage og se, hvad der sker.
Nu varer det ikke så længe.
Så sender man en klovn ind, for eksempel på en trehjulet cykel.
Og igen venter og betragter man.
Hvis det ikke virker, så skyder man klovnen.
En americano med lidt mælk.
Og en lille one shot-latte.
Med en teskefuld sukker.
- Det minder mig om et eller andet. - Tim Buckley?
Nej... Det er...
Nej, det er faktisk...
"All Night Long" med Lionel Richie. Kan du også høre det? Syng det lige.
Nu synger jeg en Lionel Richie-sang.
Det er bare min Lionel Richie...
- En americano med lidt kold mælk. - Måske synger jeg som Lionel Richie.
En one shot-latte...
- Lionel Richie og en one shot-latte. - Lionel Latte...
Der fik han lige blæst al magi ud af den sang.
Darian er klar til at se dig.
Hvad er dit tidligste minde om en kvindekrop?
Min første store seksuelle oplevelse...
...var sammen med en pige -
- der havde sort hår og et meget hvidt ansigt.
Hun havde sminket sig og taget læbestift på -
- så hun var sådan helt kabuki-agtig.
Jeg var 15 eller noget i den stil. Jeg havde fortalt min mor -
- at jeg sov et andet sted, og så sov jeg med pigen.
Vi havde ikke sex -
- men måden, hun vendte sig på... Hun vendte ryggen til mig.
Jeg kunne se hendes hvide ansigt i halvmørket.
Det gjorde et ret stort indtryk på mig.
Det, der var med hende -
- og hendes veninde Janine... Hun hed Julie.
De kunne godt lide at klæde mig ud.
De gav mig dametøj på.
Jeg var med på hvad som helst.
Jeg kan huske, at jeg stolprede ud af huset i høje hæle og hotpants.
"Hvor skal du hen, skat?"
"Til kostumebal, mor."
Til sidst kom min far ovenpå.
Og min mor havde helt sikkert fortalt ham om det -
- for det var så usædvanligt for ham.
Han sad ned og sagde:
"Min søn, der er en tid, hvor vi alle sammen bliver til mænd..."
Så snakkede han om at gå i dametøj.
De var nok bekymrede for, at jeg var transvestit.
Men jeg var i virkeligheden bare forhekset -
- af hende den vidunderlige, sære pige.
- Hvad er dine første minder om ham? - Min far?
Det ved jeg ikke.
Der må være noget tidligere -
- men han tog mig faktisk til side en dag -
- og læste første kapitel af "Lolita" højt for mig.
Hvorfor lige den?
Han sagde, at det kapitel indeholdt mange former for stor skrivekunst.
Han gennemgik bogstavrimene, og læste højt...
"Se, hvad der sker her..."
Det virkede meget stærkt på mig.
Den måde, han blev på, når han havde med den slags at gøre...
- Han forandrede sig. - Hvad blev han?
Noget større.
Kan du huske...
Det er fedt at have klaveret i kontrolrummet.
- Vi kan stemme alle klavererne. - Ja. Også det ude i laden.
Mens Warren og Tony laver noget, kan jeg gå herind og spille det.
Og arbejde på det. Meget af det er meget løst.
"See That Girl" bliver virkelig god.
Det er svært at sige, hvad vi har. Du skal bare slappe af.
Vi har en masse idéer om de her ting... Der er faktisk ikke en skid.
Vi burde indspille et par grundspor.
Her kommer det.
Der sang jeg forkert...
Så din far dig nogensinde spille?
Han kom et par gange. Jeg vidste ikke, at han var der nogen af gangene.
Han kom til en nytårsaftenskoncert, jeg lavede.
Det var udendørs, og jeg var stiv.
Hele bandet var totalt langt ude.
Han spurgte mig, hvordan det var gået. "Fint," sagde jeg. "Ja, jeg var der."
Men så så han mig igen, inden han døde.
Et betalt job på en klub som et rigtigt band.
Han var han også til den koncert.
Så sagde han: "Du var ligesom en engel".
Jeg forstår faktisk ikke, hvordan han kunne opfatte mig sådan.
En engel...
Det der med at være til stede, uden at sige det -
- skete det også derhjemme?
Jeg kan huske, min søster var meget vred over noget.
Min far lagde hende i seng, gik ud og slukkede lyset.
Min søster lå og hulkede.
Vi var meget små. På et tidspunkt sagde jeg "bæ" -
- og hun begyndte at fnise. Så sagde jeg "lort" -
- og hun fnisede endnu mere. "Fuck."
Sådan fortsatte det, indtil hun grinede.
Så så jeg døren gå op og min far gå ud.
Så i alle de her eksempler var din far en slags tavst vidne.
Ja. Men han var ikke...
Man kan ikke sige, at han var fraværende. Men i de her tilfælde...
Jeg har egentlig mest minder -
- om en ret vidunderlig barndom.
Er der noget særligt, du kommer til at tænke på?
Ovens-floden løber gennem Wangaratta -
- og jeg tilbragte min barndom ved floden.
- Alle de fede ting, jeg lavede... - Såsom?
Kysse piger. Hoppe ned fra togbroen -
- der gik over floden. Vi lå med øret mod skinnerne og lyttede efter toget.
Når vi kunne høre vibrationerne, løb vi i retning af toget -
- ind på midten af broen. Når toget dukkede op -
- sprang vi i floden.
Den slags dumdristige ting -
- fyldte meget i min barndom.
Og jeg er virkelig ked af -
- at mine børn ikke kommer til at opleve den slags.
Hvad frygter du mest?
Min største frygt er nok...
...at miste hukommelsen. Jeg kan være bekymret for -
- at jeg ikke kan fortsætte med at gøre, hvad jeg gør -
- og nå til et sted, jeg er tilfreds med.
- Hvordan? - Vi er jo erindringer.
Hele ens sjæl og selve det at være i live -
- hænger sammen med hukommelse. I meget lang tid -
- har jeg opbygget en verden gennem fortællende sangskrivning.
Det er en verden, der er bygget op omkring -
- de oprindelige erindringer, der definerer vores liv.
De erindringer, vi bliver ved med at jage.
- Hvilke erindringer jager vi? - Præcist dem, vi har talt om.
De tidlige barndomsminder.
De øjeblikke, hvor hele ens hjerterytme forandrer sig.
Det kan være, fordi man opdager et kunstværk...
Det kan være på grund af en stor traumatisk oplevelse.
Det kan også være et lille fragment af et øjeblik.
På en eller anden måde er det det, sangskrivning handler om for mig.
Det er genfortællingen af de historier og mytologiseringen af dem.
I den verden er det selvfølgelig skræmmende at miste evnen til at huske.
Er det værd at bruge tid på?
Jeg prøver en gang mere.
Hvis man kan finde ind i sangens kerne -
- ind i nuet og glemme alt andet -
- kan man på en måde blive ført bort.
Og så er man guddommelig i et øjeblik. Nogle gange virker det ikke.
Man bliver ikke forvandlet til en engel, så snart man går på. Ikke altid...
- En engel? - Okay...
Er det et tema i dine sange?
Ansvarlighed og pålidelighed?
Jeg har et syret forhold til idéen om Gud -
- for i min sangverden eksisterer der et væsen af den art.
- En, der holder øje? - Ja. En der holder regnskab.
I den virkelige verden tror jeg ikke på det.
Jeg var meget interesseret i religion, dengang jeg tog mange stoffer.
Jeg var narkoman. Jeg vågnede og skulle ud at have stoffer.
Og det første, jeg gjorde, var at gå i kirke.
Jeg sad under hele gudstjenesten -
- og hørte præsten stå og ævle, gav ham hånden på vejen ud -
- og så gik jeg op ad Portobello Road. Pusherne var lige vågnet -
- så jeg kunne købe mit junk -
- og bagefter gå hjem i min lejlighed og tage stofferne.
Jeg gjorde lidt godt og lidt... "Hvad er problemet?"
Jeg følte på et eller andet plan -
- at jeg havde en slags funktionel balance i mit liv.
Det var vanvittigt. Da jeg mødte Susie...
Susie var ligesom...
"Du har virkelig gang i noget farligt."
"Livsfarligt."
"Lov mig, at du aldrig går i kirke igen."
Har du af og til en følelse af at være en outsider, når du optræder?
Nej, det er meget mere en fælles ting at optræde.
Man samler folk.
Man bliver... grebet, ikke? Man bliver taget bort.
Der sker noget på scenen.
- Når du er på scenen? - Ja, ikke før.
Inden jeg går på scenen, er det frygteligt.
Man aner ikke, hvordan man skal kunne klare koncerten.
Men der sker noget på scenen -
- der får dig væk fra det.
Det er den slags koncerter... Den slags koncerter, vi prøver at lave -
- er meget vigtige. Også for publikum.
Hvor man kommer om bag noget?
Det er jo ikke alle koncerter, der er sådan.
Men når det lykkes...
Jeg arrangerede en koncert på Meltdown-festivalen med Nina Simone.
Inden hun gik på, bad hun mig komme ind i hendes garderobe.
Hun sad i en stol og var virkelig modbydelig.
Hun havde en stor, hvid bluseagtig ting på og Kleopatra-makeup.
Og hun sagde: "Du skal præsentere mig."
"Okay. Hvad skal jeg sige?" "Jeg er dr. Nina Simone."
"Okay..."
Jeg gik ud og præsenterede hende, og hun gik ud forrest på scenen.
Hun var ikke rask, så hun var længe om bare at komme ind på scenen.
Hun stod med knyttede næver ned langs siden og stirrede på publikum -
- med et nærmest hadsk udtryk.
Alle folk sad og tænkte: "Hvad sker der nu?"
Så satte hun sig og tog tyggegummiet ud af munden -
- og satte det fast under flygelet og kastede sig ud i koncerten.
Og undervejs blev hun til noget andet.
Man kunne se publikum reagere på det.
Til sidst var hun oppe foran og røre ved folk og danse på scenen.
Hun forvandlende sig fuldstændig -
- og det forandrede alle, der overværede koncerten.
For mig at se, er det det -
- vi bør forsøge at gøre, når vi går på scenen.
Jeg ved ikke, hvordan det er for andre, men på et eller andet plan -
- vil vi gerne være nogle andre.
Og vi leder alle sammen efter den ting, der kan forvandle vores liv.
Og jeg tror, at de fleste finder den på den ene eller den anden måde.
Et sted hvor de kan glemme, hvem de er, og blive en anden.
- Ved at glemme, hvem de er? - Ja. Ved at glemme, hvem de er.
Måske er det det, jeg taler om, når jeg nævner min far, der læser "Lolita".
Jeg lagde mærke til noget ved ham. Selvom han bare læste -
- var han engageret på et helt andet plan.
Og han var begejstret over at læse det for sit barn.
Hvor gammel var du, da han døde?
Jeg var...
19.
Og... ja.
Det skete ud af det blå.
Det rystede hele familien.
Skal vi holde her?
Du tænder. Du slukker.
Men en dag kan du ikke gøre det mere.
Du er blevet det, du drømte om at blive -
- da du som dreng stod på dit værelse og sang i en kost bag en lukket dør.
Du har drømt dig selv udenfor, og der er intet, der kan få dig ind igen.
Du er heller ikke sikker på, at du overhovedet ville være derinde.
Jeg tænkte bare... Du ved...
Er du bange for at blive gammel eller noget?
Når man når vores alder, bekymrer man sig tit over det.
Det er, som om målet flytter sig...
Hvorfor pisser det altid ned, når jeg kommer til Brighton?
Jeg ved ikke med dig, Nick, men...
Jeg fyldte 50, og det havde jeg det ret okay med.
Jeg er 56. Hvor gammel er du?
Jeg overvejer at genopfinde mig selv -
- men i den branche, jeg er i.
- Jeg kan ikke genopfinde mig selv. - Vil du det?
Jeg vil ikke, men...
Man er nødt til at kunne se rockstjerner på lang afstand.
Man kan tegne dem med én streg. Det kan ikke være noget nyt -
- hver anden uge. De skal være guddommelige.
Det hele er jo en opfindelse, men det skete tidligere for mig.
Som barn havde jeg et desperat behov for at forvandle mig selv til noget andet.
Jeg så mig selv i spejlet og var utilfreds.
Jeg så dem, der var på pladeomslagene, og higede efter at blive som dem.
Hvad synes du om The Rolling Stones?
En dag ser de vel på hinanden og siger:
"Har vi ikke penge nok til at gå på pension?"
"Vi kan altid spille lidt banjo for vores egen skyld."
Elsker du stadig at optræde? Jeg hører skuespillere sige det.
Jeg lever for det. Det gør jeg virkelig.
Og det er det øjeblik, jeg kan være den, jeg altid har villet være.
Der sker noget på scenen -
- hvor man bliver revet med. Tiden føles anderledes.
Man er bare en genstand, og man føler, at man ikke kan gøre noget galt.
Så ser man ned på forreste række, og så sidder der en og gaber.
Så klapper det hele sammen, og man er bare en nar.
Jeg elsker at spille Henrik 8.
Jeg bliver virkelig Henrik 8. Jeg troede, jeg var Englands konge.
Også uden for scenen?
Jeg gik hjem og tænkte, at jeg kunne være Henrik.
Min agent og hans mor kom forbi, og hun så dagens optagelser.
Jeg var ret tilfreds med mig selv. Så sagde hun: "Vil du spille ham sådan?"
- Nej... - Jeg var helt knust i nogle dage.
Som optrædende er man nødt til at tro på det.
Man er nødt til at føle sig god. Jeg kan ikke se en skid.
Slå blæseren til. Det er naturvidenskab.
Det koldt derude og varmt herinde. Så får man duggede ruder.
- Davs, Nick. - Hej, Warren. Går det godt?
- Ja. Hvad med dig? - Nogle fugle.
Kom ind med dem. De ryger direkte i skraldespanden.
Hvordan har du haft det?
Okay. Godt.
Jeg har været ude at skyde et par krager.
- Det går godt. Hvad med dig? - Jeg har været okay.
- Er du sulten? Jeg er ved at lave ål. - Laver du ål?
Vi må have en kop.
En halv kop. Du skal ikke have fuld blære på vejen tilbage.
Apropos. Du kan terrorisere dine unger med dem her.
Lidt fyrværkeri. Men du må ikke skræmme børn eller hunde med dem.
- Fint. - De her lyder som maskingeværer.
Sig til dem, at hvis de har ti fingre, skal de også have det bagefter.
- Er du sulten? - Ja.
Kan du huske Nina Simone-koncerten? Den var fandeme god, ikke?
Jeg har set mange...
Det er noget af det fedeste, jeg nogensinde har set.
Kan du huske, at hun tog tyggegummiet ud af munden, før hun spillede?
- Hun satte det fast under flygelet. - Det stykke tyggegummi har jeg.
- Har du det? - Jeg tog det.
- Jeg gik op og tog det bagefter. - Gjorde du virkelig?
Jeg har det i det håndklæde, hun tørrede panden med.
Nu er jeg sgu misundelig.
Matt gik forbi hendes garderobe -
- og hun så virkelig sur ud. Som om hun ikke ville være der.
Så siger han: "Er alt okay, mrs. Simone?"
- Dr. Simone... - Det har han nok ikke sagt.
"Kan jeg gøre noget for Dem?"
Så siger hun: "Jeg vil have champagne, kokain og nogle pølser."
"Okay, jeg skal se, hvad jeg kan gøre."
Så gik Matt ud og skaffede coke, champagne og pølser til hende.
Med et stort grin sagde hun: "Tak!" -
- og tog kokainen, drak champagnen og spiste pølserne.
Jeg har aldrig før set et publikum, der på den måde var i vildrede.
De anede ikke, hvad de skulle forvente.
Hun var virkelig skræmmende, da hun gik på.
Hun gik helt ud på scenekanten og nidstirrede hele publikumet.
Jeg oplevede det samme, da jeg så The Killer spille i Paris.
Min ven kom hen og sagde: "Godt nyt."
"T-shirt-fyren sælger T-shirts."
"Hvad mener du?" spørger jeg. "Jeg så ham i sidste uge."
"T-shirt-fyren spillede det meste af sættet, mens The Killer sad og så på."
"Så spillede han "Great Balls of Fire" og skred."
Så gik bandet på, og de lød af lort.
De spillede en masse standardnumre.
Så lød det: "Jerry Lee er i huset!"
Ude i kanten af scenen stod The Killer som en eller anden orangutang.
Han stod og slingrede.
Det mindede om Nina Simone-koncerten. Så gik han hen til flygelet -
- og det lød som en forhammer. Det var helt vildt.
To mikrofoner i en Fender Twin, hvor alt var bøffet helt op.
Og med det samme var det hans lyd.
Så gik han hen forrest på scenen -
- og råbte ud til folk, og alle var sådan... wauh...
Så satte han sig og kørte hen over tangenterne.
Pludselig begyndte han at spille, og så lød bandet fantastisk.
De lå alle sammen neden under hans utrolige lyd.
Så spillede han en masse ballader. Hank Williams og den slags.
Så kom "Great Balls of Fire".
Bagefter prøvede han at kravle op på klaveret, men det kunne han ikke.
Han prøvede at komme derop, og de stod bagved og skubbede på.
Det var fænomenalt.
Så forlod han scenen, og strømmen gik.
Guitaristen, der var omkring de 70, tog sin forstærker under armen og gik.
Han havde nok haft den siden tidernes morgen.
Det er sådan det skal være. Det er et rigtigt show.
Skal du have salt og peber?
Nej. Det er fint.
Jeg stiller det lige der.
Det lød virkelig godt. Vi skal bare...
Idéen med at synge "sky" senere... "Away" senere...
De synger "push the sky away".
Det duer ikke. De skal synge det ligesom mig.
- Okay. - Det er bare ét ord.
Sig det til dem.
Der har du en ny karrieremulighed.
Det var min oprindelige karriere, indtil jeg opdagede heroin og alkohol.
Så gik det ligesom galt.
Jeg kunne ikke overkomme tre erhverv.
Der er en helikopter.
Jeg har nok spist flere måltider med dig end med min kone.
- Der har været mange. - Hvis jeg regner efter.
Der har været mange. Mange dårlige.
Jeg må videre.
Jeg skal hen til arkivet.
Man skal kende sine begrænsninger.
De gør dig til den vidunderlige katastrofe, du sandsynligvis er.
For mig er det der, samarbejdet begynder.
At tage en blind og uformelig idé -
- der primært er udklækket i ensomhed og så give den til de sære væsner -
- jeg arbejder med, så de kan forandre den til noget bedre...
Det er et syn for guder.
Den sidste plade, jeg var med på... "Nocturama".
Det var ikke åbent længere. Du kom med stort set færdige sange.
Både hvad musik og tekster angår.
Med den plade forsøgte jeg bare -
- at smide lidt grus i maskineriet og måske...
- Du ville et andet sted hen. - Var det derfor, du skred?
Nej. Jeg gik sådan set på grund af vores management.
Og fordi jeg ikke følte, at jeg kunne opretholde et ægteskab og to bands.
Tiden var begyndt at blive et problem.
Jeg havde ingen problemer med dig eller andre i bandet.
- Nej. - Heller ikke noget musikalsk skisma.
Af og til lytter jeg til de plader, vi lavede.
Og jeg ville ønske, at nogen i studiet havde sagt -
- at det var for langt.
"Gør det kortere!" Nu redigerer jeg det benhårdt.
Og det dejlige ved at redigere, når man sidder og indspiller -
- og de siger, at sangen er seks minutter lang...
- Så tager man et par vers ud. - Og så er den bedre.
Det er en anden sang.
Mange gange ved man først senere, hvad det er for en sang.
- Jeg kender følelsen. - På grund af beskæringen.
Når man først har forstået sangen, er den ikke længere ret spændende.
Og nogle af de gode sange er dem -
- hvor man finder ud af noget nyt i årenes løb.
Det er derfor, jeg bliver ved med at spille dem.
Der er også sange, der bare vender sig bort og bevæger sig væk.
Så kan man ikke længere finde døren -
- der gør det muligt at få noget sandt ud af dem.
Netop.
Jeg elsker fornemmelsen af en sang, inden man forstår den.
Når vi alle sammen spiller dybt inde i nuet.
Sangen føles vild og utæmmet. Inden længe er den tam -
- og så hiver vi den tilbage til noget velkendt og føjeligt -
- og sætter den i stalden sammen med alle de andre sange.
Men der er et tidspunkt, hvor sangen stadig bestemmer.
Man klynger sig til den og håber -
- at man ikke falder af og brækker nakken.
Det er det flygtige øjeblik, vi jagter i studiet.
Hvor lang tid var det? Hvor lang er den?
Hvem kender deres egen historie?
Den giver jo ingen mening, når vi er midt i den.
Det hele er bare støj og forvirring.
Det bliver først en historie, når vi fortæller den og genfortæller den.
Vore små, dyrebare anekdoter, som vi fortæller igen og igen -
- for os selv eller andre.
Først skaber vi vores livs fortælling -
- og så hindrer vi historien i at forsvinde ud i mørket.
- Davs. - Vi er herovre.
Hej. Hvad skal vi lave?
Kan vi gennemgå de billeder, din mor lige har sendt?
- Hvor er du? - Vi kan ikke finde dig.
Jeg kan godt se mig selv. Kan I se ham med ørerne?
- De synger af fuld hals. - Ham her?
Ham, der bare stråler langt væk af stjerne.
Hvad har Dawn ellers sendt?
- Det er mig med skæg og præstekrave. - Er det dig der?
Ja. Dyster, dyster, dyster...
- Jeg tror, det er fra high school. - I Wangaratta?
Vi havde en frisør, som min mor hadede.
Vi fik alle sammen den samme frisure. Hele Wangaratta.
Han klippede sådan et skævt pandehår, så man kunne stryge det tilbage -
- men alle gik bare rundt med skævt pandehår.
Min mor var altid rasende på ham.
Det er mig som teenager eller noget i den stil.
Jeg var ikke interesseret i sport, så en flok af os dannede det -
- der blev til The Boys Next Door.
Det er Mick Harvey. Dengang han havde godt hår.
Og det er mig i midten.
Og Tracy Pew.
Tracy var sådan en type, der var helt formet fra starten af.
Ligesom Rowland Howard. De dukkede nærmest op helt færdigudviklede.
Han var en fantastisk bassist. Hjertet og sjælen i The Birthday Party.
Der er han. Og Mick og Rowland.
Det er smukt.
Der er et fedt billede, hvor der er en, der tisser på Tracy.
- Har I det? - Ja.
Okay... Det er en koncert i Köln i 1981.
Jeg ved ikke, om I kan se det -
- men det her er en tysker.
Det er Mick Harvey. I kan se hans klassiske profil.
Vi spiller "King Ink" -
- for han spillede lilletromme på den.
Ham her står og tisser -
- og man kan se strålen -
- der yndefuldt daler ned mod højre side af billedet.
Kan I vise det næste billede?
Der står han. Der er strålen.
Tracy opdager -
- at tyskeren står og tisser og går hen imod ham.
Nu prøver Tracy -
- at skubbe ham væk.
Mick spiller videre. Næste...
Mick spiller bare videre. Der står Rowland.
Han har ikke bemærket noget. Tracy er holdt op med at spille -
- og slår nu fyren, så han falder baglæns ned ad scenen.
Det siger meget om de koncerter, vi spillede med The Birthday Party.
Der var en koncertarrangør -
- der havde lanceret os som verdens mest voldelige live-band.
Det resulterede i, at enhver skinhead, biker -
- og kryb og psykopater i al almindelighed -
- kom til koncerterne.
Til sidst virkede det, som om det havde meget lidt med musikken at gøre.
Folk kom bare for at se, hvad der nu ville ske den aften.
Vi fandt på en måde -
- en vis glæde i at skuffe alle -
- ved at sidde helt sammenkrøbne og spille med ryggen til folk.
Sådan var det til sidst.
Mit testamente.
Det lader til, at alle mine penge -
- og der var ikke nogen dengang -
- skulle gå til "Nick Caves Mindemuseum".
"Et lille lokale eller flere lokaler -
- der kan fungere som Nick Caves Mindemuseum."
Ja, jeg har sgu altid været lidt af en indbildsk nar.
- Kan du huske, at du skrev det? - Nej.
Det var i 87.
Det er et svært år at huske.
Alle årene i 80'erne.
Jeg var hele tiden undervejs.
Det var først ret sent, at jeg fik mit eget sted.
Og jeg sled folks gæstfrihed op, uanset hvor jeg var.
Men jeg havde altid et skrivebord. Alt, hvad der lå på det, røg i en æske.
Det er vel derfor, der rent faktisk er et arkiv.
Det er mit soveværelse i Berlin.
Det var nærmest bare en hems. Man skulle op ad en stige -
- for at komme derop, og man kunne ikke stå oprejst.
Det var bare et skønt lille rum med en madras, hvor jeg kunne sove.
Det var der, jeg skrev "Da æslet så englen".
Jeg tilbragte meget tid på Berlins loppemarked hver lørdag morgen.
Jeg fik en utrolig samling -
- af pornografi og religiøs kunst -
- og ikoner i det hele taget.
Jeg faldt over den her chokoladeæske.
Jeg åbnede den, og inde i den -
- lå der tre meget lange hårlokker pakket ind i silkepapir.
Jeg tror, de stammede fra forskellige hoveder.
De hænger faktisk der på billedet.
Den slags hår er jeg altid vendt tilbage til i sangskrivning.
Ved du, hvad det her er for nogle afrevne sider? Er det din skrift?
Jeg tror, de er flået ud af en bog -
- og så er der skrevet på dem...
Jeg ved det ikke. Det er bare et eller andet lort.
Men dengang var det vigtigt lort for mig.
Der skete en utrolig ting.
Jeg lod altid døren stå åben. Jeg boede på 2. sal. En fyr, der hed Chris -
- boede øverst oppe.
En dag jeg sad og skrev, stod han der pludselig.
Jeg kunne se, at han var fascineret af det, der hang på væggene.
Han spurgte, om jeg ville komme op og se, hvad han havde ovenpå.
Jeg svarede ja, og så gik vi op til hans lille taglejlighed.
Da vi kom ind, var der religiøst julepynt overalt.
Han klippede en stjerne i fluorescerende karton -
- og så lavede han en mindre en ud af den og endnu en...
Det må have taget ham flere timer at lave en af dem.
Der var flere tusinde af dem på væggene. Jeg sagde: "Fuck, det er jo for vildt."
"Jeg kan ikke forestille mig noget smukkere."
Han havde nogle glasborde.
"Se her," sagde han. Så slukker han for lyset -
- og tænder for noget lys nede på gulvet.
De kaster lys op gennem bordene -
- hvor der er billeder af Jesus som spæd.
Pludselig er der kun billeder af nøgne piger, der poserer.
Sådan lidt soft-porno, Playboy-agtigt -
- som jo også havde tiltrukket ham i mit rum.
Pludselig var hele stuen forandret.
Det var på en eller anden måde utroligt rørende -
- at den her ensomme fyr havde arbejdet på det -
- i jeg ved ikke hvor mange år.
De ting, jeg har her, blegner lidt -
- i forhold til hans utrolige monomani.
Det gjorde virkelig indtryk på mig.
Tænk, at man i den grad kan forvandle sig selv ved hjælp af fantasien.
Ham glemmer jeg aldrig.
Øh, Woz... Du begynder med backingen, ikke?
- Ja. - Der, hvor jeg synger...
Hvornår falder du ind?
Hvornår falder Marty ind?
Efter din lille ting, siger den...
Vi ville gerne vide mere om "Vejrdagbøgerne".
Det er sådan set bare daglige optegnelser over vejret.
Jeg var en australier, der boede i England -
- og jeg blev mere og mere træt at det ubarmhjertigt elendige vejr...
...der er i England.
For ligesom at få kontrol over det -
- eller bruge det til noget, begyndte jeg at skrive om det.
Og fordi dårligt vejr er meget sjovere at skrive om end godt vejr -
- var jeg ret glad, når jeg vågnede, og det var en blæsende, kold dag.
Notaterne blev også del af andre ting.
Og Susie var højgravid med tvillingerne -
- så hun er meget med i den.
Der er et sted, hvor du ser to mænd i en varevogn.
Du skriver først om dem fem dage senere, men du tænker på dem hele tiden.
Og du spørger dig selv, om det er, fordi du tænker på tvillinger.
På ét plan er jeg et meget praktisk menneske.
Men jeg har også en meget overtroisk side.
Jeg har det med at se ting i ting.
Især når dagligdagen -
- begynder at kværne rundt i fantasien.
Det er det, der sker med vejret.
Vejret bliver fiktivt, fordi jeg skriver om det.
Vejret bliver en løgn.
Og min hverdag bliver en løgn.
Den bliver til en fantasiøvelse.
På et eller andet plan var jeg meget skræmt over -
- at skulle have tvillingerne.
Jeg var skræmt fra vid og sans.
Den slutter i juni 2000 og begynder igen i august 2001.
- Ja. - Ved du hvorfor?
Nej. Jeg ved det ikke. Måske fordi vi fik ungerne.
Det er en smuk linje at slutte af med.
"Himlen uden for mit vindue er helt blå nu."
Himlen i Brighton minder ikke om noget andet, jeg har set.
Når jeg ser ud på havet gennem vinduerne -
- føler jeg, at jeg selv er en del af vejret.
Af og til er himlen så blå og havets genskin så blændende -
- at man ikke kan holde ud at se på det.
Andre gange ruller store, sorte tordenskyer hen over havet -
- og det føles, som om man er midt inde i uvejret.
Det, jeg frygter mest, er naturen.
Nu har den sendt sit vejr for at hævne sig.
Nu sidder vi saksen.
Snart laver vejret det helt store show for os.
Jo mere jeg skriver om vejret, desto værre ser det ud til at blive.
Og jo mere interessant bliver det -
- som om det former sig efter min fortælling.
Jeg kan styre vejret med mine sindsstemninger.
Jeg kan bare slet ikke styre mine sindsstemninger.
Det er mig og Kylie.
- Jeg har shorts på. - Hvad skete der med Kylie?
Jeg havde skrevet "Where the Wild Roses Grow" -
- og ville synge den sammen med hende. Vi prøvede at komme i kontakt med hende.
Hendes management var meget nidkære med at passe på hende og hendes image.
Men hun var kæreste med Michael Hutchence -
- så vi fik fat i Michael.
Hun sad med ham, da vi ringende.
"Gider du spørge Kylie, om hun vil synge på en sang for os?"
Vi endte på "Top of the Pops".
Hele den ting med Kylie -
- lever ligesom i sin egen syrede boble.
I en kort overgang var livet anderledes.
Pludselig var vi i den besynderlige situation -
- at vi havde et hit. Og så købte folk albummet -
- og lyttede til det. Det var så sidste gang -
- de havde noget med Nick Cave & The Bad Seeds at gøre.
Men det tidspunkt var noget helt særligt for mig.
Louis Wain. "Sindets ild gør stemningen anspændt".
Har du mit eksemplar af "Lolita"?
Det er Anita.
Det er Susie.
Jeg er ikke så glad for at bruge ordet muse -
- for musen er ligesom noget æterisk og fjernt.
Sangene handler i høj grad om mennesker. Og de mennesker bærer sangene.
Hvis jeg synger en sang som "Deanna", så er det tre minutter -
- med mindet om den person.
Jeg er ikke interesseret i, hvordan hun er nu.
Men jeg er meget interesseret i mindet om hende.
Et mytologiseret og redigeret minde.
Jeg vil vise dig et lysbillede. Gider du slukke for lyset?
Det er mit yndlingsbillede af Susie.
Jeg er forbløffet over, at Susie, der er så vant til kameraer -
- kan være så fjendtligt indstillet over for at blive fotograferet.
Det er indramningen af ansigtet...
Det sorte hår -
- og måden, det indrammer det hvide ansigt på, er virkelig interessant.
Jeg vil også spille et lydklip for dig.
Prøv at hør det her.
Første gang, jeg så Susie, var på Victoria & Albert Museum i London.
Da hun kom gående ind, var de ting, jeg havde været besat af i årevis...
Billeder af filmstjerner... Jenny Agutter i flodvandet -
- Anita Ekberg i springvandet, Ali McGraw i sine sorte bukser...
Billeder fra tv, da jeg var barn.
Barbara Eden og Elizabeth Montgomery og Abigail.
Miss World-konkurrencer. Marilyn Monroe, Jennifer Jones og Bo Derek.
Og Angie Dickinson som "Police Woman".
Maria Falconetti og Suzi Quatro, Bolsjoj-ballerinaer -
- og russiske gymnaster. Wonder Woman og supermodeller og side-9-piger.
Alle de uendelige og mulige fantasier. De unge piger ved poolen -
- der ligger på den varme beton. Courbets "Verdens oprindelse".
Batailles skål med mælk. Jean Simmons' næsering.
Alt det, jeg havde hørt og set og læst.
Tryksager og tv-reklamer. Billboards og tøjreklamer -
- og "månedens Playmate-pige". Caroline Jones, der dør i Elvis' arme.
Jackie O, der sørger. Klokkeblomst fanget i skuffen.
Den uendelige strøm af eksotiske data samlede sig i det øjeblik -
- i én stor eksplosion.
Jeg var håbløst forelsket i hende. Og det var det.
Af og til er det, som om spøgelserne fra fortiden kommer krybende -
- og kræver plads og anerkendelse.
De er ikke længere tilfredse med at blive gemt nede i mørket.
De har været der for længe.
De er vrede og samler kræfter og vil have opmærksomhed.
De arbejder sig møjsommeligt ind i fremtiden, hvor de vil vente.
Har jeg husket dem nok?
Har jeg æret dem tilstrækkeligt?
Har jeg gjort mit bedste for at holde dem i live?
Der er molen... Du har betydet meget for mit liv.
Du var ligesom en slags tåge, der kom rullende ind.
Jeg kendte til dig -
- og jeg havde hørt, at du ville lave sangen.
Da jeg så så dig spille live med The Bad Seeds, var det sådan...
Da I gik på, var det som en scene fra en film.
I så allerede virkelig seje og vilde ud, da I var på vej op på scenen.
Jeres optræden var sindssygt energisk, og dit kropssprog...
Du var ligesom... et træ.
- Det lyder nok ikke... - Et stort træ?
Ligesom et træ i en Hitchcock-film -
- som man ser i silhuet i et uvejr.
Det var utroligt.
- Du kendte ikke meget til mig, vel? - Jeg skyndte mig at læse din biografi.
- Har du læst den? - Ja.
Den var ikke sandfærdig.
Er du bange for at blive glemt?
- Ja. For at blive glemt og ensom. - Er det sandt?
- Der er lavet voksfigurer af dig. - Adskillige.
- Hvor mange? - Jeg tror, det er fem.
Nu er jeg misundelig.
Efter sigende er den eneste, der har fået lavet flere figurer, dronningen.
Jeg ved ikke, om det passer.
Michael Hutchence fortalte mig, at han var nærsynet.
En dag tog han briller eller kontaktlinser på for at se publikum.
Han blev så bange, at han aldrig gjorde det igen.
Vi talte om det.
Første gang, jeg så INXS spille, troede jeg, at han så på mig.
Og det skal alle blandt publikum jo tro.
Han havde sikkert ikke set mig. Bare en udtværet klat.
Men han havde en eller anden måde at nå ud på. Det misunder jeg.
Jeg er sådan en forreste-række-fyr. Jeg føler mig ikke, som en performer -
- der kan... nå så langt ud.
For mig foregår der ligesom et psykodrama -
- med enkelte folk på forreste række, og det bliver meget vigtigt -
- i forhold til sangenes fortællinger.
Jeg får en masse energi ud af det.
- Ved at udvælge enkelte... - ... folk og terrorisere dem.
Er det dit mål at terrorisere dem?
Den blanding af skræk og ærefrygt, som man kan fornemme i en lille flok...
...giver en enorm energi -
- som man kan bruge til at forvandle sig selv.
- Nej... - Vil du ikke have noget?
Vil du have noget?
"Say hello to my little friend!"
Sangen er heroisk -
- for den står ansigt til ansigt med døden.
Sangen er udødelig og nidstirrer modigt vores egen udslettelse.
Sangen stiger op fra åndernes verden med et sandt budskab.
"En dag vil jeg fortælle dig, hvordan du dræber dragen."
Alle vore dage er talte.
Vi har ikke råd til at drive den af.
Hellere handle ud fra en dårlig idé end slet ikke at handle.
Ideens værdi bliver aldrig tydelig, før man udfører den.
Nogle gange kan idéen være den mindste ting i verden.
En lille flamme, som man sammenkrøbet beskytter med sine hænder -
- og beder til ikke bliver slukket af stormene, der hyler omkring den.
Hvis man kan holde liv i flammen -
- kan der skabes store ting rundt om den.
Ting, der er enorme, fulde af energi og kan forandre verden.
Alt sammen på grund af verdens mindste idé.
I sidste ende er jeg ikke interesseret i det, jeg fuldstændig forstår.
De ord, jeg har skrevet gennem årene, er bare fernis.
Der ligger nogle sandheder skjult under ordenes overflade.
Sandheder, der uden varsler dukker op som en søslanges pukler -
- og så forsvinder igen.
For mig er koncerter og sange -
- et forsøg på at lokke uhyret op til overfladen.
Skabe et sted, hvor bæstet gennembryder det -
- der er ægte og velkendt for os.
Det flimrende rum -
- hvor fantasi og virkelighed bliver til et.
Det er der, al kærlighed, tårer og glæde findes.
Det her er stedet.
Det er her, vi lever.
Tekster: Kenneth Thordal Dansk Video Tekst